Bude to Kamala
Petr JedličkaBidenova viceprezidentka má z hlediska šancí na prezidentskou kandidaturu v rukou všechny trumfy, snad krom okamžité podpory od Baracka Obamy. Její volební slabiny se přitom odhalí plně až po demokratickém nominačním sjezdu v Chicagu.
V moderních demokraciích má politika v sobě vždycky něco z taktiky i něco z divadla. Pro politiku USA v době mediální to platí obzvlášť. V rámci doznívajícího překvapení nad Bidenovou obrátkou je tak záhodno připomenout zimní analýzu „Plánu B“ demokratů od Charlese Mahtesiana a Stevena Sheparda z Politica, na niž jsme tu upozorňovali před čtyřmi měsíci.
Podle autorů tohoto magazínu se demokratům nabízel po celou dobu záložní plán, který dnes při zpětném čtení nápadně připomíná, co se skutečně stalo: Biden vydrží v kampani až do konce demokratických primárek a nominačního procesu u republikánů; potom sám odstoupí. Špičky demokratů tím budou mít zajištěnou kontrolu nad nominačním procesem, zbaví se neperspektivního kandidáta, a ještě získají straně letní mediální pokrytí.
Jak moc se při nátlaku na Bidena s časováním opravdu pracovalo, těžko spolehlivě říci. Někteří pozorovatelé přímo ve Washingtonu mají za to, že nesporně. Dle jiných šlo naopak o boj do posledních dní, ba i minut. Z celé události je ale na každý pád dobré si zapamatovat, že ne vše je v americké politice zase až tak nepředvídatelné drama, jak se to prezentuje. Biden opravdu tentokrát neměl prakticky na výběr.
Nyní sledujeme jakoby druhé dějství příběhu: Biden odstoupil, rozhoduje se o náhradníkovi. Volit by se měl na nominačním konventu demokratů 19. srpna v Chicagu. A nyní všudepřítomné dilema: provedou demokraté tzv. korunovaci viceprezidentky Kamaly Harrisové, nebo bude sněm pojat jako otevřená soutěž a proběhnou na něm jakési miniprimárky?
Zdání nového dramatu ještě přidává fakt, že Harrisovou ihned vysloveně nepodpořili nejtěžší váhy ve Sněmovně a Senátu či exprezident Barack Obama — na rozdíl od obou Clintonových, většiny zákonodárců, velevlivného jihokarolínského poslance Jima Clyburna či řady hollywoodských celebrit. Rýsuje se snad ve straně rozkol?
Skutečností je, že v čisté formě nemůže nastat ani jedna z jmenovaných možností. Klasické korunování, tedy prosté předání nominace, by v konfrontaci s republikány, kteří měli plnohodnotné primárky, Harrisovou oslabovalo. O zcela otevřené soutěži přitom nemůže být také ani řeči, neboť delegáti na sněmu budou takřka všichni Bidenovi — a s ním i Harrisové.
I když totiž platí stokrát opakované, že účastníci konventu mohou hlasovat, pro koho chtějí, fakticky jde o lidi, které si nominovali z jednotlivých států kandidáti úspěšní v tamních primárkách. A vzhledem k tomu, že Biden s Harrisovou (byť ještě jen jako s viceprezidentkou) vyhráli letos formálně všechny státy USA, je těžko myslitelné, že by jejich lidé hlasovali na konventu ve velkých počtech pro někoho jiného.
Když se připočte blesková podpora od nejvýznamnějších demokratických guvernérů, nadšení v hlavních liberálních televizích či důležitost, jaké se stále u demokratů těší politika identit, hraničí s jistotou, že Kamala Harrisová nominaci získá, i kdyby o ni měla ještě třeba i s někým formálně soutěžit.
Prezidentskou kandidátkou demokratů pro letošní rok bude ona a zbytky skutečného letního dramatu se soustředí nakonec do poslední reálné neznámé: zda bude jejím viceprezidentským spolukandidátem pennsylvánský guvernér Josh Shapiro, arizonský senátor a bývalý kosmonaut Mark Kelly, guvernér Severní Karolíny Roy Cooper, anebo zkusí demokraté zariskovat a nasadí například čistě ženskou dvojici — Kamala Harrisová a Gretchen Whitmerová, dnes guvernérka Michiganu.
Situace by se mohla začít možná měnit, kdyby Harrisová například vršila jednu velkou chybu za druhou. Ovšem ani nevalná čísla z rozhodujících států teď konvent nepřesvěčí, že by měl demokraty reprezentovat někdo jiný. Čím méně se budou lepšit, tím více se bude mluvit o potřebě semknutí. A čím méně se bude dít, tím více se bude čekat na novou energii, která do kampaně s Kamalou „určitě“ vstoupí — avšak až po nominačním konventu.
Taky bych řekl. Situace je bezprecedentní pokud jde o čas do voleb. Kromě Obamy všem dochází, že ta varianta výběru z mnoha kandidátů je nereálná. Na tohle prostě není čas, protože je vyloučeno, že by to šlo hladce, na to se hraje o příliš mnoho.
V téhle situaci je Harrisová jako viceprezidentka volba proti stranickému rozkladu.
Sama to chápe a ta podpora ji dělá silnou.
Ihned navíc jde po hlasech žen (kdyby dokázala získat hlasy části manželek trumpovců, byl by to povedený kousek:). Taky má na své straně obrovské množství voličů, kteří Trumpa tak nesnáší a bojí se, že bude zase vládnout, a ti budou volit kohokoliv proti němu...
Televizní debaty budou jistě maso.
P.S. Co by se dělo, kdyby Trump podruhé prohrál, si raději nepředstavuji.
"Co by se dělo, kdyby Trump podruhé prohrál, si raději nepředstavuji."
Moje preference jsou opačné, a těším se na to, že si pan Morbicer nebude muset "raději nic" představovat, protože to všichni uvidíme.
Jistě pane Kolaříku. Není to podstatné, jen mě tak napadlo, kolik z toho vašeho nadšení pro Trumpa vychází z toho, že u Harrisové předpokládáte, že nebude stát za Izraelem tak jako stojí Trump.
Potom co předvedl a ještě předvádí, řekněme značně mentálně ochablý, Joe Biden, je snad téměř každému jasné, že prezident není tím, kdo řídí USA. Prezident je, dejme tomu, jen jakýmsi mluvčím amerických korporací, i když každý trochu jiných. Tudíž není nějak zvlášť velký rozdíl mezi tím, zda bude tím prezidentem Harrisová, Donald Trump, Kačer Donald či Pepek námořník.
Samozřejmě s některými kandidáty si ale spojujeme větší naděje, že skončí ta hrůza na Ukrajině (i když začne třeba jiná a jinde).