Islám není jen jeden. I migranti jsou různí. A fotbal spojuje
Fatima RahimiStrašení migranty nepřestává otravovat český a evropský veřejný diskurz. Pokud však odhlédneme od svých předsudků, zjistíme, že v realitě odpovídá obrazu migranta nikoli krvežíznivý násilník, ale daleko spíše úspěšný evropský fotbalista.
Migrace, migrace, migrace. Není snad den, kdy by český mediální prostor nevěnoval tomuto tématu přehnanou pozornost. Jistě, máme za sebou volby do Evropského parlamentu a na podzim nás čekají volby krajské — a migrace jako politické téma minimálně od roku 2014 jednoduše táhne.
Přísahat na Korán
Debata o migraci je ovšem v České republice většinou omezená na nepatřičné zobecňování, neodůvodněný strach, latentní rasismus a islamofobii. Znovu se to ukázalo v předešlých týdnech, kdy se „islám opět vkrádal do našich obýváků.“
Lidovecký poslanec a předseda výboru pro evropské záležitosti Ondřej Benešík prohlásil, že se mu islám nezdá jako tolerantní náboženství a na sociální síti X vyzval britského velvyslance v České republice Matta Fielda, aby sdělil, co říká na video, na kterém nově zvolená britská poslankyně přísahá na Korán.
Benešík pak v rozhovoru pro Deník N několikrát zopakoval, že islám je netolerantní náboženství, kdežto on sám je tolerantní, ačkoli žádným způsobem nedovedl vysvětlit, co bohulibého měl na srdci zveřejněním zmíněného videa a otázkou na velvyslance.
Ve Velké Británii si od roku 1978 mohou nově nastupující poslanci vybrat text — ovšem také nemusí — Korán nevyjímaje, na který svým slibem přísahají. To, že si britská poslankyně zvolila Korán, samozřejmě neznamená, že bude v Británii prosazovat právo šaría.
Přísahat na Korán je ostatně velmi vážná věc, ale z opačných důvodů, než jaké si představují čeští islamofobové. Vím to velmi dobře, vyrůstala jsem v muslimské rodině. Moje obě babičky byly oddaně věřící muslimky, které, jak v muslimských zemí vyžaduje pobožnost, nevynechaly jedinou modlitbu. Vím, že pro obě znamenala přísaha na Korán až skutečně tu poslední možnost, jak druhého přesvědčit, že něco myslí upřímně a pravdivě.
Domnívám se, že možnost vybrat si náboženský text, na který přísaháte, je důkazem tolerance a respektu vůči ostatním věřícím a náboženstvím. V případě britské poslankyně šlo také o vzkaz voličům, že svůj závazek myslí opravdu vážně. Samozřejmě, otázkou zůstává, zda v sekulární zemi není lepší, stejně jako v České republice, nepřísahat na žádný náboženský text. Já v tom mám jasno: je to lepší. Nemám ale v potřebu poučovat Brity o tom, jak se mají zařídit u sebe doma.
Samozvaní kritici islámu
Problém, jehož se různí samozvaní kritici islámu dopouštějí, je dvojí. Zaprvé ignorují žitou realitu islámu, respektive jednotlivých muslimů. Je nesnesitelné, s jakou lehkostí vynášejí závěry o miliardě lidí na této planetě. Islám samotný neexistuje v jednotném čísle. Vypadá jinak v sunnitské větvi, jinak v šíitské, něco jiného je wahhábismus, jiný je súfismus. I v samotném sunnitském islámu existují různé právní školy.
Rovněž šaría je různými státy implementována různě, někde více, někde méně. O podobě rozhodují spíše mocenské zájmy vládnoucí třídy. Když na to dojde, i ten největší fundamentalista u moci rád poruší zásady islámu, které u jiných vynucuje.
A pak jsou tady jednotliví muslimové a muslimky. I ve svém okolí se setkávám s lidmi, kteří mají hodně odlišné názory na to, co je islám. Někdo je praktikující, někdo ne. Někdo je konzervativní tak, že by si více rozuměl s některými poslanci KDU-ČSL než se mnou. Nikdo z mých kamarádů a známých ale nezpochybňuje sekulární rámec českého státu. Někteří se ale vyslovují za možnost islamisty deportovat. Mám pro to trochu pochopení. Také naše rodina musela utéct před islamisty z Tálibánu, kteří plánovali mého otce zabít.
Druhý problém samozvaných kritiků islámu tkví v tom, že svou rigidní, od komplexní reality odtrženou fantazií o islámu zastiňují fakt, že také v rámci islámu existuje vnitřní kritika. Snad v každé islámské společnosti jsou lidé, kteří jsou pro své kritické názory perzekvování, a to včetně těch, kteří islám kritizují ze svých náboženských pozic. Viděli jsme to a stále vidíme v Íránu stejně jako v Afghánistánu nebo Pákistánu.
Souhlasím s těmi, kdo volají po vnitřní obrodě islámu. Mám ale vážné pochybnosti o tom, že mezi ně patří ti, kteří islám dnes často kritizují nejhlasitěji. Těm o islám nakonec vůbec nejde. Záleží jim na něm jen jako na strašidlu, kterým mohou manipulovat voliče.
Obrazem migranta se tak v důsledku selhání mnoha českých a evropských politiků a médií stal netolerantní náboženský fanatik — a ne například mladý talentovaný fotbalista. Ano, řeč je o španělských vítězích letošního evropského fotbalového šampionátu „Nico“ Williamsovi, jehož rodiče pocházejí z Ghany, a o jeho spoluhráči, sedmnáctiletém Lamine Yamalovi, jehož rodiče přišli z Maroka a Rovníkové Guineje. Yamal vyrůstal ve čtvrti, již by mnohá tuzemská média popisovala jako no-go zónu. Minulo pár let a dnes hraje za jeden z nejlepších týmů světa.
Yamal je díky svému výkonu na mistrovství Evropy právem považován za jednoho z nejlepších talentů současného evropského a světového fotbalu. Možná, kdybychom si do budoucna představili místo anonymního a nebezpečného migranta a muslima někoho, jako je Yamal, objevili bychom v sobě ducha tolerance a přestali se bezdůvodně obávat druhých — a koneckonců i přísahy na Korán.
„Nově nastupující poslanci si mohou vybrat libovolný text — ovšem také nemusí — Korán nevyjímaje, na který svým slibem přísahají. Otázkou zůstává, zda v sekulární zemi není lepší nepřísahat na náboženský text.“
Bylo by tedy možné, aby nově zvolený poslanec přísahal raději třeba na Mein Kampf nebo na Komunistý manifest? Domnívám se, že možnost vybrat si text, na který přísaháte, je důkazem tolerance a respektu.
(Také ale nemusíte přísahat na žádný text a můžete přísahat třeba na stolici a vzkázat tím voličům, že svůj závazek myslíte opravdu vážně.)
Nejvážněji bych asi bral takovou přísahu, kdy dotyčný při této přísaze není vázán vůbec žádnými pravidly (nebo je vázán pouze takovými pravidly, která si sám zcela svobodně zvolí).
ono je docela vedro, není-liž pravda?
Pokud tedy ukrajinský voják může přísahat na velké Rusko, příslušník IDF na svobodnou Palestinu od řeky až k moři a Duka pro změnu třeba na vítězství katolického křesťanství ve Svaté zemi, tak, pane Profante, přísahám, že za okny mého dvěstěmetrového brněnského bytu pod Špilberkem právě napadlo třicet centimetrů sněhu. Přijďte si zasáňkovat.
Jinak samozřejmě taky přísahám na Korán, že z Mohameda už si žádnou prču dělat prostě nebudete (jinak si to teda hezky vodserete jako třeba v Charlie Hebdo, zatímco Frljićův Ježíš si bude klidně dál znásilňovat muslimky.
No řekněte, pane Profante, není to hanba? Přísahám, že bychom se za něj měli stydět.
S přísahou na korán nemám absolutně žádný problém. Jestli je ale dotyčná poslankyně antisemitka (např. jestli se zúčastnila demonstrace pod heslem "Od řeky až k moři"), tak je to horší.
Ne že by takové v novém parlamentu nebyly.
A to se samozřejmě týká i mladých talentovaných fotbalistů.
Já fotbal od té doby co nehraje Zidane nesleduji. Zidane, pokud vím, pocházel z Alžírska. Ten kolonizovali oškliví imperialisté ze Západu a při alžírském povstání tam zemřelo hodně lidí. Také jsem měl rád Maradonu, to byl levičák. Toho asi také trápili západní imperialisté, když teda bral ty drogy.
Odpřísáhnout na Korán loajalitu ke společnosti založené a postavené na křesťanství – to by kdysi vypadalo přece jen asi dost divně.
Ano, jistě bychom měli přísahat na něco, v co sami opravdu věříme. Když je někdo muslim, proč by tedy nepřísahal třeba na Korán a když je někdo marxista, může přísahat zase na Komunistický manifest. Logicky by ale zase bylo nesmyslem (popřípadě pokrytectvím), aby jedinec loajalitu ke skupině odpřísáhl na něco, co je v rozporu s hodnotami této skupiny, co tato skupina vnímá jako nebezpečí, nebo co popřípadě nebezpečím pro tuto skupinu i skutečně je.